«Vigurhüppeid ei peeta uue kooli aladeks, pigem on tegu batuudihüpetega lumel,» on Postimehele kahe ala erinevust selgitanud freestyle-suusatamise kohtunik Riho Laast-Laas. «Seal on kõik väga reeglitepärane: tee kolm saltot niipidi, neli saltot naapidi, kindel arv pöördeid ja siis võidad. Just selliseks ei taheta uuemaid freestyle’i alasid lasta. Tähtis on see, kuidas lahedus alles jätta. Ehk on pargisõit vanematest aladest välja kasvanud, aga ühte potti neid ei paneks. Ükski pargisõitja ei tuleks täna selle peale, et hakata kunagi vigurhüpetega tegelema.»
Ka Rahvusvaheline Suusaliit käsitleb alasid erinevalt ning on löönud freestyle-suusatamise mitmesse kategooriasse. Ühte seltskonda on paigutatud küngaslaskumine ja vigurhüpped, teise suusakross ning kolmandasse rennisõit ja pargisõit. Lisaks osalevad pargisõitjad ka Big Airi hüpetes, sarnaselt X-mängudega on nii ka MK-sarjas.
Üldises plaanis peetaksegi vigurhüppajat pigem hüppajaks ja Big Airi võistlusel osalevat sportlast ikkagi suusatajaks. Erinevus on ka riietuses: vigurhüppajate kehakatted on konkreetsemad ja rohkem kehasse töödeldud, Big Airi võistlusel osalejad kannavad tavalisi riideid, mida võib näha inimestel seljas ka mäesuusakeskustes. Isegi kiivrid on nende kahe ala sportlastel erinevad, samuti kasutavad Big Airi hüpete tegijad suusakeppe.
Vahe tuleb sisse ka selles, et Big Air on tavalisele inimesele tunduvalt kättesaadavam. Vigurhüpetega tegelemiseks tuleb ühineda spetsiaalse tiimiga, õppida kindlas koolis või leida üles üksikud laagripaigad. Big Airi hüppeid võib teha aga paljudes suusakeskustes.
Siiski tundub, et sellised argumendid nagu lahedus ja uudsus hakkavad jõudma ka olümpiaisadeni – Rahvusvahelise Olümpiakomitee täitevkomitee üle-eelmise aasta suvel tehtud otsusega on lumelaudurite Big Airi hüpped kavas aasta pärast Pyeongchangi talimängudel.